Există unii pești care nu pot fi prinși.
Nu că ar fi mai rapizi sau mai puternici decât alți pești,
ci au ei ceva aparte...
Unul dintre aceștia era Fiara.
Când m-am născut eu, el era deja o legendă.
Ignorase mai multe momeli de 100 de dolari bucata
decât orice alt pește din Alabama.
Unii ziceau că este fantoma unui hoț
care se înecase în râu în urmă cu 60 de ani.
Alții ziceau că e un dinozaur rămas din perioada "Cruacică".
Dar eu nu credeam asemenea superstiții și speculații.
Știu doar că am încercat să-l prind
de când eram cât tine de mare.
Iar ziua în care te-ai născut
a fost și ziua în care l-am prins.
Am încercat de toate:
râme, momeli artificiale, unt de arahide, brânză.
Dar, în ziua aceea, am avut o revelație.
Dacă peștele acela era fantoma lui Henry Walls,
momelile obișnuite nu-l interesau.
Trebuia să-i ofer ceva ce își dorea cu adevărat.
- Un deget de-al tău? - Aur!
Mi-am legat verigheta de cea mai tare gută pe care o aveam,
tare cât să țină un pod întreg, chiar și numai câteva minute.
Și am aruncat momeala în susul râului.
Fiara a sărit și a apucat momeala înainte ca aceasta să atingă apa.
Dintr-o mușcătură, a tăiat guta.
Vă dați seama în ce belea mă băgasem.
Verigheta, simbolul fidelității pentru soția mea,
- ...care urma să fie mama fiului meu... - Oprește-l!
...pierdută într-un pește imposibil de prins!
Și ce-ai făcut?
L-am urmărit în susul și în josul râului.
Acest pește, Fiara, cum îi ziceam noi,
era o "ea".
Era plină de icre, gata să le depună oricând.
Eram într-o situație dificilă.
Puteam să spintec peștele și să-mi iau înapoi verigheta,
dar astfel aș fi ucis cel mai deștept pește din râul Ashton.
Să-mi lipsesc fiul de șansa de a prinde un asemenea pește?
Eu și peștele ăsta
- ...împărtășeam același destin. - "Eram părți din aceeași ecuație".
Dragule, tot seara ta rămâne.
Dar de ce s-a repezit la aur, când nimic altceva n-o atrăsese?
Am învățat o lecție în ziua aceea,
ziua în care s-a născut fiul meu.
Uneori, ca să "prinzi" o femeie care nu se lasă deloc prinsă,
trebuie să-i oferi o verighetă.
Un tată nu are voie să vorbească despre fiul lui?
Sunt o notă de subsol în povestea aia, un context pentru marea ta aventură.
Și nici măcar nu e adevărată! Vindeai electrocasnice în Wichita
- ...în ziua în care m-am născut. - Tuturor le place povestea asta!
Ba nu le place! Mie nu-mi place!
Nici după ce am auzit-o pentru a mia oară!
Cunosc toate replicile! Le pot spune la fel de bine ca tine!
Timp de o seară, în întreaga ta viață,
universul nu s-a învârtit în jurul lui Edward Bloom!
De ce nu poți înțelege asta?
Regret că te-am făcut să te simți prost.
Tu te-ai făcut de râs, numai că nu-ți dai seama.
După seara aceea, n-am mai vorbit cu tatăl meu timp de 3 ani.
William Bloom, U.P.I.
Comunicam cu el indirect.
În scrisori și ilustrate, mama scria pentru amândoi.
Când îi sunam, mama zicea că tata e plecat sau că înoată.
N-am vorbit niciodată de faptul că nu vorbeam.
Sincer, nu mă regăseam deloc în tatăl meu.
Și cred că nici el nu se regăsea în mine.
Eram ca doi străini care se cunoșteau foarte bine.
Spunând acum povestea vieții tatălui meu,
mi-e greu să despart realitatea de ficțiune și omul de mit.
Tot ce pot să fac e s-o spun așa cum mi-a spus-o el.
Nu are întotdeauna sens... În mare parte nici nu e adevărată.
Dă-mi înapoi verigheta!
Mulțumesc!
Dar așa e povestea asta...
PEȘTELE CEL MARE
Nașterea lui i-a stabilit cursul întregii lui vieți.
Nu mai îndelungată decât a altora,
ci mai plină de dramatism.
Poveștile lui erau ciudate, iar finalurile, surprinzătoare.
Da, e aici.
E mama ta.
Ce zice doctor Bennett?
Sigur, vorbesc cu el.
Aștept.
E de rău?
E mai rău decât credeau. Vor să oprească chimioterapia.
- Trebuie să te duci acolo. - Poate chiar în seara asta.
- Vin cu tine. - N-ar trebui...
Vin cu tine.
Care?
"Maimuța în hambar" sau "Câinele pe drum"?
Aia cu vrăjitoarea.
Mama ta a zis să nu ți-o mai spun pe aia,
- ...că îți dă coșmaruri. - Dar nu mi-e frică!
Nici mie nu mi-a fost, la început.
Asta s-a petrecut într-o mlaștină de lângă Ashton.
Copiii n-aveau voie în mlaștină, din cauza șerpilor, a păianjenilor
și a nisipurilor mișcătoare care te înghițeau înainte să apuci să țipi.
Eram cinci acolo...
Eu, Ruthie, Wilbur Freely
și frații Price, Don și Zacky.
Nici unul din noi nu știa ce ne așteaptă.
Se știe că în fiecare oraș există câte o vrăjitoare
care îi mănâncă pe copiii răi și câte un cățeluș rătăcit prin curtea ei.
Vrăjitoarele se folosesc de oase, ca să facă vrăji și blesteme
și să facă pământul sterp.
- Așa-i că are un ochi de sticlă? - Și l-a luat de la țigani.
- Ce-i ăla "țigan"? - Maică-ta e țigancă.
Iar maică-ta e o scorpie.
Nu înjura! Sunt doamne de față.
- Rahat! - La dracu'!
Fir-ar!
Stingeți lanternele! O să vă vadă!
Dintre vrăjitoarele din Alabama,
era una, cea mai temută...
Avea un ochi de sticlă care avea puteri magice.
Am auzit că, dacă te uiți în el, poți vedea cum ai să mori.
Astea-s prostii!
- Nu e o vrăjitoare adevărată. - Dacă ești așa de sigur, adu ochiul!
Am auzit că îl ține într-o cutie, pe noptieră.
- Sau ți-e prea frică? - Mă duc chiar acum și iau ochiul!
- Du-te! - Mă duc!
- Bine, du-te! - Bine, mă duc!
Edward, nu te duce!
O să facă săpun din tine! Exact asta face!
Face săpun din oameni!
Doamnă, mă cheamă Edward Bloom.
Prietenii mei vor să vadă ochiul.
- Ai luat ochiul? - L-am adus.
Să-l vedem!
Am văzut cum o să mor! Eram bătrân și am căzut.
Eu nu eram deloc bătrân!
Mă gândeam la moarte. Să vezi cum mori...
Pe de-o parte, dacă te gândești numai la asta,
te poate da peste cap.
Dar ar putea să te și ajute, nu?
Pentru că, mai presus de toate, știi sigur că vei trăi.
Vreau să spun că... Aș vrea să știu.
Deci așa am să mor...
Bună, mamă.
- Aia e mașina doctorului Bennett? - Da. Acum e sus, la tatăl tău.
Cum se simte?
E imposibil! Nu vrea să mănânce. Pentru că nu mănâncă, e slăbit.
Pentru că e slăbit, nu mănâncă.
- Cât timp mai are? - Nu vorbi așa!
Încă nu...
Doctore Bennett, mă bucur să te revăd.
Soția mea, Josephine.
Îmi pare bine.
- Ești în 7 luni. - Ai ghicit la fix!
E băiat.
Fă-l să bea una din astea. N-o să vrea, dar încearcă.
Tată?
Vrei niște apă?
- Te așteaptă o surpriză. - Serios?
Un copil îți schimbă toată viața.
Scutecele, râgâielile, alăptatul în toiul nopții...
- Ai făcut și tu așa ceva? - Nu.
Dar am auzit că e groaznic.
Apoi ani de zile încerci să-l corupi, să-l îndrumi greșit
și să-i umpli capul cu prostii, dar el tot va crește cum trebuie.
- Crezi c-am să mă descurc? - Ai învățat de la cel mai bun.
Bea jumătate, îi zic mamei că l-ai băut pe tot
și toată lumea e mulțumită.
N-ar trebui să-și facă griji. Încă nu mi-a sunat ceasul.
Nu așa am să mor.
Serios?
Serios. Am văzut în Ochi.
- Bătrâna din mlaștină? - Era vrăjitoare.
Era bătrână și, probabil, senilă.
Mi-am văzut moartea în ochiul ăla și nu așa se va întâmpla.
Dar cum?
Nu vreau să-ți stric surpriza.
Mama ta credea că noi doi nu vom mai vorbi niciodată.
Uite, vorbim!
Amândoi suntem niște povestitori.
Eu le spun pe ale mele, tu le scrii pe ale tale. E același lucru.
Tată...
Sper să discutăm niște lucruri, cât sunt aici.
Vrei să spui cât sunt eu aici.
Vreau doar să știu versiunea adevărată.
Evenimente, povești...
Tu...
Mama ta nu s-a mai ocupat de piscină.
- Dacă vrei, ai putea s-o cureți tu. - Sigur.
- Știi unde sunt chimicalele? - O curățam când erai plecat.
Nu mi-a prea plăcut să stau pe-acasă, Will.
Mă simțeam îngrădit.
Iar acum sunt țintuit la pat...
Să mor e cel mai rău lucru care mi s-a întâmplat vreodată.
- Ai zis că nu mori. - Am zis că nu mor așa.
Ultima parte a vieții mele e neobișnuită.
Crede-mă!
Doctorul Bennett zice că trebuie să stau acasă toată săptămâna.
Asta nu e nimic! Eu a trebuit să stau în pat 3 ani!
- Ai avut vărsat de vânt? - Aș fi vrut eu!
Nimeni nu știa ce aveam.
Oamenii cresc treptat,
dar eu mă grăbeam.
Mușchii și oasele nu făceau față ambiției trupului meu de a crește.
Am stat 3 ani în pat.
Enciclopedia era singurul meu mijloc de explorare.
Ajunsesem la "G",
sperând să găsesc un răspuns la "giganticismul" meu,
dar am găsit un articol despre peștișorul de aur.
"Ținut într-un vas mic, peștișorul de aur va rămâne mic.
Cu mai mult spațiu,
se va dubla, tripla sau cvadrupla în dimensiuni".
Mi-a venit ideea că motivul creșterii mele
era că eram menit pentru lucruri mai mari.
Un uriaș nu poate avea o viață de mărime obișnuită.
După ce oasele mele au ajuns la configurația lor de adult,
mi-am pus în aplicare planul de a-mi face un loc mai mare în Ashton.
Edward Bloom!
Cățelul meu e înăuntru!
Eram cea mai mare chestie văzută vreodată în Ashton.
Până într-o zi, când a venit un străin.
Calmați-vă! De ajuns!
- A mâncat tot lanul de porumb! - Mie mi-a mâncat câinele!
Domnule primar, dacă nu-l oprești, îl vom opri noi!
Nu accept bande violente în acest oraș!
A încercat cineva să discute cu el?
- Nu se poate discuta cu el! - E un monstru!
Vorbesc eu cu el!
Încerc eu să-l fac să plece.
Creatura aia te poate zdrobi fără efort!
Crede-mă, va trebui să facă efort.
E cineva?
Eu mă numesc Edward Bloom și vreau să vorbesc cu tine.
Pleacă!
Nu plec, până nu te arăți!
Am zis să pleci!
Știind deja cum voi muri,
știam că uriașul nu mă poate ucide.
Cu toate acestea, preferam să-mi păstrez oasele întregi.
Pentru ce ai venit?
Ca să mă mănânci.
Orășenii au decis că e nevoie de un sacrificiu uman. Eu m-am oferit.
Mâinile mele sunt cam subțiri, dar picioarele sunt bune de mâncat.
Uneori, le-aș mânca chiar eu.
Te rog doar să te grăbești. Nu mă dau în vânt după durere.
Haide! Nu mă pot duce înapoi! Eu sunt sacrificiul uman!
Dacă mă duc înapoi, vor crede că sunt laș!
Mai bine mâncat decât laș.
Poftim.
Începe cu mâna, pe post de aperitiv.
Nu vreau să te mănânc. Nu vreau să mănânc pe nimeni.
Dar mi se face foame. Sunt atât de mare.
Te-ai gândit vreodată că nu ești tu prea mare,
ci că orașul ăsta e prea mic?
Am auzit că în orașele adevărate au clădiri atât de înalte,
încât nu le poți vedea vârful!
- Serios? - N-am de ce să te mint.
Au bufete suedeze...
- Poți mânca mult, nu-i așa? - Mult.
Atunci, de ce îți pierzi vremea într-un orășel mic?
Un om atât de mare trebuie să fie într-un oraș mare.
Vrei doar să mă faci să plec.
- Cum te cheamă, uriașule? - Karl.
Pe mine, Edward.
Sincer, vreau să pleci, Karl.
Dar vreau să vin cu tine.
Orașul ăsta e prea mic pentru tine?
E prea mic pentru ambițiile mele.
Ce zici? Vii cu mine?
Bine.
Înainte, trebuie să te pregătim pentru oraș.
Edward Bloom, fiul dintâi al Ashton-ului,
cu inima grea te privim cum pleci.
Dar ia cu tine Cheia Orașului,
ca să știi că, oricând vei reveni,
ușile noastre îți vor fi deschise.
În ziua în care am plecat din Ashton, toți aveau câte un sfat.
Găsește-ți o fată!
Păstrează-ți mândria, Edward!
Dar exista o persoană al cărei sfat îl prețuiam nespus de mult.
Ea a zis că cel mai mare pește din râu
a ajuns cel mai mare, pentru că nu s-a lăsat prins niciodată.
- Ce-a zis? - Habar n-am.
Două drumuri duceau afară din Ashtonul unul nou și pavat
și unul vechi, nepavat.
Oamenii nu-l mai foloseau pe cel vechi și se zicea că e bântuit.
Și, de vreme ce nu aveam intenția să mă întorc în Ashton,
era ocazia perfectă să aflu ce e acolo, pe drumul cel vechi.
- Știi pe cineva care a luat-o pe-aici? - Poetul Norther Winslow.
Voia să ajungă în Paris, Franța.
Cred că i-a plăcut acolo, că n-am mai auzit nimic despre el.
Tu du-te pe-acolo.
Eu o scurtez pe-aici și ne întâlnim dincolo.
Vrei să fugi de mine.
Ca să fii sigur, ia rucsacul meu.
Ticălo...
Există un moment în care un om rezonabil...
ATENȚIE PĂIANJENI SĂRITORI
...recunoaște că a făcut o greșeală.
Dar adevărul este că eu n-am fost niciodată rezonabil.
Ceea ce îmi amintesc de la Școala de Duminică e că,
cu cât e ceva mai dificil, cu atât e satisfacția mai mare la final.
Prietene! Fii bine venit!
- Care e numele tău? - Edward Bloom.
Bloom?
Uite! Edward Bloom.
Încă nu te așteptam.
- Să mă aștepți? - Încă nu.
- Probabil ai luat o scurtătură. - Da. Era să mor.
Așa e în viață. Drumul mai lung e mai simplu.
- Dar e mai lung. - Mult mai lung.
Dar acum ești aici și asta e tot ce contează.
Ce e locul acesta?
E orașul Spectre. Cel mai mare secret din Alabama!
Aici scrie că ești din Ashton.
Ultimul om care a venit aici din Ashton a fost Norther Winslow.
Poetul? Ce e cu el?
Încă e aici. Hai să-ți iau ceva de băut și îți povestesc.
Ba mai bine îl pun pe el!
Trebuie să mă întâlnesc cu cineva și deja am întârziat.
Fiule, ți-am mai zis. Ai ajuns prea devreme.
Zi-mi dacă nu e cea mai bună plăcintă din câte ai mâncat!
Chiar este.
Toate au gust mai bun aici. Chiar și apa e mai dulce.
Niciodată nu e prea cald, prea frig sau prea umed.
Iar noaptea, vântul printre crengi
cântă o simfonie doar pentru tine.
Jenny!
Vino înapoi!
Jenny!
Am nevoie de ei!
- N-ai nevoie de ei în oraș. - Aproape că rimează!
El e poetul nostru laureat. Haide!
Am acceptat să rămân o după-amiază, doar ca să înțeleg cum de un loc
îmi putea părea atât de străin și atât de cunoscut în același timp.
De 12 ani lucrez la poezia asta.
Serios?
Se așteaptă mult de la mine. Nu vreau să-mi dezamăgesc admiratorii.
Îmi dai voie?
Iarba e verde, cerul e albastru.
În Spectre e atât de grozav!
Are doar trei versuri.
De-aia nu e bine să arăți cuiva o poezie neterminată!
L-am prins!
Acolo sunt lipitori!
- Ai văzut-o pe femeia aia? - Cum arăta?
- Păi... Era... - Era goală?
Da.
Nu e o femeie. E un pește. Nimeni n-a prins-o vreodată.
Peștii arată diferit pentru oameni diferiți.
Tata zice că arată precum câinele lui de vânătoare
întors din morți.
La naiba!
- Câți ani ai? - 18.
Eu am 8. Când o să am 18, tu o să ai 28.
- Când o să am 28, tu o să ai 38. - Ești bună la aritmetică.
Când o să am 38, tu o să ai 48. Nu e o diferență prea mare.
Acum, totuși, e mare.
Trandafirii sunt roșii, Violetele sunt albastre.
Îmi place în Spectre...
Scuzați-mă.
Jenny te crede o partidă bună. Și noi credem la fel.
Poftim?
Am zis că ești o partidă bună.
Trebuie să plec.
În seara asta.
De ce?
Orașul ăsta e mai mult decât și-ar dori cineva.
Dacă aș veni să locuiesc aici, m-aș putea considera norocos.
Dar adevărul este că, deocamdată, nu vreau să mă stabilesc nicăieri.
Dar nimeni n-a plecat vreodată de aici!
Cum ai să reușești fără pantofi?
Probabil că o să mă doară. Rău de tot.
Îmi pare rău, dar... Rămas bun!
- N-ai să găsești un loc mai bun! - Nici nu mă aștept.
Promite-mi că ai să te întorci!
Promit. Într-o zi... Atunci când va trebui să mă întorc.
În noaptea aceea am ajuns la două concluzii.
Prima: un drum periculos este și mai periculos pe întuneric.
A doua: mă rătăcisem complet.
Pădurile acestea urmau să devină mormântul meu.
Oricât de greu era să ajung în Spectre, soarta mea era să ajung acolo.
La urma urmei, nimeni nu poate evita să ajungă la sfârșitul vieții sale.
Apoi mi-am dat seama că nu acesta este sfârșitul vieții mele.
Eu nu mor așa!
Prietene!
- Ce s-a întâmplat cu pantofii tăi? - Mi-au luat-o înainte.
Josephine are niște poze publicate
în ultimul Newsweek.
Serios?
E minunat!
Am stat o săptămână în Maroc. A fost incredibil!
Trebuie să cumpărăm și noi unul.
Nu știu dacă știai, Josephine,
dar papagalii africani, în locul lor de origine din Congo,
vorbesc numai franceza.
Serios?
Abia dacă scoți patru vorbe în engleză de la ei,
dar, dacă te plimbi prin junglă,
îi auzi discutând în franceza elevată.
Papagalii ăia vorbesc de toate: politică, filme, modă...
Numai despre religie, nu.
De ce nu și religie, tată?
E nepoliticos să discuți despre religie. Nu știi niciodată pe cine poți jigni.
Josephine a fost în Congo anul trecut.
Deci știi de papagali!
Bună.
Cum te simți?
Am visat...
Ce ai visat?
De obicei, nu-mi amintesc,
decât dacă e ceva prevestitor.
Știi ce înseamnă?
Când visezi ceva ce urmează să se întâmple.
Într-o noapte, am visat o cioară,
care a venit și mi-a spus:
"Mătușa ta va muri".
M-am speriat îngrozitor. Mi-am trezit părinții,
dar ei au zis că a fost un vis și să mă bag înapoi în pat.
În dimineața următoare, mătușa Stacy era moartă.
Groaznic!
Groaznic pentru ea... Dar gândește-te la mine! Un băiețel cu atâta putere...
Trei săptămâni mai târziu, cioara a venit din nou în vis
și a zis: "Tatăl tău va muri".
Nu știam ce să fac.
În cele din urmă, i-am spus tatălui meu.
A zis să nu-mi fac griji, dar am văzut că era speriat.
A doua zi dimineață, nu era în apele lui.
Se tot uita în jur, de parcă aștepta să-i cadă ceva în cap.
Pentru că cioara nu spusese cum se va întâmpla, ci doar atât:
"Tatăl tău va muri".
A plecat de acasă devreme și a lipsit mult timp.
Când s-a întors, arăta îngrozitor,
de parcă așteptase toată ziua să cadă securea.
I-a spus mamei:
"Am avut cea mai urâtă zi din viața mea".
"Tu ai avut o zi urâtă?" zice ea.
"Azi dimineață, lăptarul a murit la noi pe verandă!"
Vezi tu, mama se culca cu lăptarul.
- Pot să-ți fac o poză? - N-ai nevoie de poză.
Uită-te în dicționar la "frumos".
Te rog.
Bine...
Am pozele de la nuntă.
E una cu tine și cu tata.
Vreau să văd pozele de la nunta ta. Nu le-am văzut niciodată.
Asta, pentru că noi n-am avut o nuntă adevărată.
Soacra ta nu trebuia să se mărite cu mine. Era logodită cu altcineva.
N-am știut.
Will nu ți-a spus?
Poate că e mai bine așa.
Ți-ar fi spus-o cum nu trebuie.
Doar fapte, fără sare și piper.
Deci e o adevărată poveste...
Și nu e deloc scurtă.
Abia plecasem din Spectre și urma să-mi găsesc destinul.
Fără să știu care va fi acesta,
am explorat fiecare ocazie ivită.
Poco și Coco!
Doamnelor și domnilor,
puteți crede că ați văzut deja neobișnuitul!
Puteți crede că ați văzut deja bizarul!
Dar eu am călătorit în toate cele 5 colțuri ale lumii
și vă spun: eu n-am mai văzut niciodată așa ceva!
Când l-am cunoscut pe acest om, culegea portocale în Florida!
Colegii lui îi spuneau El Penumbra.
"Umbra"!
Pentru că, dacă lucrezi lângă el,
îți ia toată lumina soarelui!
Nu te speria, doamnă!
Dar, dacă ar vrea,
ți-ar zdrobi capul între degete
ca pe o nucă!
Dar nu va face asta.
Nu, doamnelor și domnilor,
nu-i va face nici un rău,
pentru că e un uriaș blând!
Doamnelor și domnilor, vi-l prezint pe Colossus!
Doamnelor și domnilor, băieți și fete,
mulțumesc că ați venit.
Să conduceți cu grijă! Mulțumesc că ați venit!
În seara aceea, Karl și-a întâlnit destinul,
și eu, pe-al meu. Aproape...
Se zice că, atunci când îți întâlnești iubirea vieții tale,
timpul se oprește în loc.
Și chiar este adevărat.
Ceea ce nu-ți zice nimeni e că, după ce pornește din nou,
se scurge mult mai repede, ca să recupereze.
Care e numele tău?
Karl.
Karl, ai auzit vreodată de "sclavie involuntară"?
Nu.
"Contract necinstit"?
- Nu. - Grozav!
Poftim.
Domnule Soggybottom, vino aici,
ca să semneze pe spatele tău!
Puștiule!
- Prietenul tău va fi celebru! - Grozav!
- Avocatul meu, domnul Soggybottom. - Îmi pare bine.
Îmi pare bine.
Ce e, puștiule?
N-am mai văzut un client atât de deprimat,
de când s-a așezat elefantul pe nevasta unui fermier!
"Deprimat"?
Vezi? Uriașului i-a plăcut.
Am văzut-o pe femeia cu care mă voi însura. Sunt sigur de asta.
Dar am pierdut-o.
Ghinion!
Cei mai mulți bărbați trebuie să se însoare înainte să-și piardă soțiile.
Îmi voi petrece tot restul vieții căutând-o sau voi muri singur.
La naiba, puștiule!
Ia să ghicesc... Drăguță foc?
Păr blond-roșcat?
Rochie albastră?
Da!
Îl știu pe unchiul ei. Suntem prieteni de familie.
Cine e? Unde locuiește?
Las-o moartă, puștiule! Nu e de nasul tău.
- Nici măcar nu mă cunoști! - Ba te cunosc.
Erai mare și tare în satul tău, dar aici ești un nimic.
N-ai un plan, n-ai o slujbă...
Doar țoalele de pe tine.
Am un sac plin de țoale!
Mi-a furat cineva sacul!
Erai un pește mare într-un iaz mic, dar ai ajuns în ocean
și te îneci.
Întoarce-te în iazul tău. Acolo vei fi fericit.
Zici că n-am nici un plan. Să știi că am.
O găsesc pe fata aia, mă însor și îmi petrec restul vieții cu ea!
Nu am o slujbă, dar aș avea, dacă mi-ai oferi tu una.
Și poate că n-am prea multe,
dar am mai multă hotărâre decât orice alt om vei întâlni vreodată!
Regret, puștiule, dar nu fac acte de caritate. Hai, uriașule!
Stai! Voi munci zi și noapte pentru tine.
Fără să mă plătești!
Doar îmi vei spune cine e.
Pentru fiecare lună de muncă
îți spun un lucru despre ea.
Asta e ultima mea ofertă.
La treabă!
Din clipa aceea, am făcut tot ce mi-a cerut domnul Calloway.
Munceam 3 zile la rând, fără să mă opresc ca să mănânc.
Câte 4 zile fără să dorm...
Mă ținea în picioare doar gândul că o voi cunoaște pe cea care-mi va fi soție.
Rămânem împreună. Așa va fi.
- Așa a fost și așa va fi. - Domnule Calloway?
Astăzi se face luna.
Fata asta, iubirea vieții tale...
Florile ei preferate sunt narcisele.
Narcisele...
Amos și-a ținut cuvântul
și, în fiecare lună, îmi spunea câte ceva
despre femeia visurilor mele.
Merge la colegiu.
Colegiu... Merge la colegiu...
Îi place muzica.
Muzica... Îi place muzica...
După câteva luni, aflasem multe despre femeia
cu care urma să mă însor,
dar nu și numele sau unde aș putea-o găsi.
Venise clipa... Nu mai puteam aștepta.
Domnule Calloway?
Sunt Edward Bloom. Vreau să discutăm.
Domnule Calloway!
Nu! Așteaptă!
În seara aia am descoperit
că multe ființe pe care le consideri rele sau vicioase
sunt doar singure sau needucate.
N-am ucis pe nimeni, nu-i așa?
Doar câțiva iepuri. Dar unul era deja mort.
Asta explică indigestia.
Mulțumesc.
M-am înșelat în privința ta, puștiule.
N-ai tu prea multe, dar ce ai, ai din belșug.
Ai putea avea orice fată.
Eu vreau una singură.
Numele ei
este Sandra Templeton.
Învață la Auburn.
Semestrul e pe terminate. Ai face bine să te grăbești.
Mulțumesc!
- Succes, puștiule! - Mulțumesc, domnule!
Rămas bun!
Rămas bun.
După ce mi-am luat rămas bun, am luat trei trenuri,
ca să ajung în Auburn în după-amiaza aceea.
Nu mă cunoști, dar mă numesc Edward Bloom
și te iubesc.
Am muncit trei ani, ca să aflu cine ești.
Am fost împușcat, înjunghiat și călcat în picioare. Am avut coastele rupte.
Dar a meritat, ca să te pot vedea
și să-ți pot vorbi.
Pentru că soarta mea e să mă însor cu tine.
Am știut asta de când te-am văzut la circ,
iar acum o știu mai mult ca oricând.
- Îmi pare rău. - Nu te scuza.
Sunt cel mai norocos om din lume.
Nu. Îmi pare rău, dar sunt logodită.
Dar te înșeli. Te cunosc.
Cel puțin, după renume...
Edward Bloom din Ashton.
Sunt logodită cu un băiat din Ashton, Don Price.
Era cu câțiva ani mai mare decât tine.
Felicitări!
Regret că te-am deranjat.
Încetați! Nu e amuzant!
Bietul de el...
Soarta are un fel plin de cruzime în care îți dă târcoale.
După atâta strădanie să plec din Ashton, fata pe care o iubeam
era logodită cu unul din cei mai mari dobitoci ai orașului.
Există momente în care un bărbat trebuie să lupte
și momente în care trebuie să-și accepte înfrângerea,
în care numai un nechibzuit ar continua să lupte.
Adevărul e că întotdeauna am fost un nechibzuit.
Sandra Templeton, te iubesc și mă voi căsători cu tine!
Dacă aplicați aceste reguli în viața de zi cu zi,
veți înțelege mai bine "cererea și oferta".
Priviți următorul grafic.
O IUBESC PE SANDRA TEMPLETON
O IUBESC PE SANDRA
- Narcise! - Sunt florile tale preferate.
Unde ai găsit atâtea?
Am comandat în 5 state.
Le-am zis că e singura cale să-mi fac soția să se mărite cu mine.
Nici măcar nu mă cunoști!
Am tot restul vieții ca să te cunosc.
Sandra!
E Don. Promite-mi că n-ai să-i faci vreun rău!
Dacă asta vrei tu, îți jur.
- Bloom? - Don.
Ce dracu' faci? Aia e fata mea! A mea!
Nu știam că aparține cuiva.
Ce s-a întâmplat? Ți-e frică să ripostezi?
Am promis.
Încetează!
Don, încetează!
Eu încasam bătaia vieții mele, dar Don Price a fost cel învins.
Efortul fizic i-a agravat un defect valvular congenital.
Pe scurt, inima lui era slabă.
Don! N-am să mă mărit niciodată cu tine!
Îl iubești pe tipul ăsta?
E un străin, dar îl prefer pe el.
Sandra a păstrat programarea la capelă.
Doar mirele se schimbase.
Parcă ai zis că nu ați avut o nuntă la biserică.
Totul era pregătit, dar s-a ivit o complicație.
Medicamentul îți face sete?
Adevărul e că toată viața mi-a fost sete.
N-am știut niciodată de ce.
O dată, când aveam 11ani...
Ziceai despre nuntă.
N-am uitat. E doar o ramificație.
Majoritatea oamenilor îți spun o poveste simplă.
Nu e deloc complicată, dar nu e nici interesantă.
Îmi plac poveștile tale.
Iar eu te plac pe tine.
Când lucrezi la circ, nu ai o adresă stabilă.
După 3 ani se adunaseră multe scrisori nepredate.
În cele 4 săptămâni cât am stat în spital,
poștașul a reușit să mă găsească.
Inima mea îi aparținea lui Sandra,
dar restul trupului era al guvernului Statelor Unite.
ORDIN DE ÎNCORPORARE
Am stat 3 ani în armată.
Așteptasem 3 ani ca s-o cunosc pe Sandra.
Știam că nu mai pot trăi atâta timp departe de ea.
Am acceptat cele mai periculoase misiuni,
ca să-mi reduc stagiul la mai puțin de un an.
Când mi s-a oferit misiunea secretă
să fur planurile uzinei electrice Wong Kai Tang,
am profitat de ocazie.
Hei, ieși de pe scenă.
Doamnelor și domnilor, numărul următor!
Cum ai putut să pierzi intrarea?
M-ai făcut să par ca o proastă!
Dar n-ai cântat singură!
Tu cine dracu' ești?
Nu vă fac nici un rău.
Să fii convins!
GARDIAN!
Zi-le oamenilor tăi să nu ne deranjeze! Și trage draperia!
Am nevoie de ajutorul vostru.
De ce crezi că te-am ajuta?
Timp de o oră, le-am descris iubirea mea pentru Sandra K. Templeton
și cum ajunsesem acolo.
La fel ca întotdeauna, iubirea aceasta m-a salvat.
Ăsta era destinul ei.
Am pus la punct un plan de evadare
ce implica o balenieră spre Rusia,
o barcă spre Cuba și o canoe până în Miami.
Știam că va fi periculos.
Și noi ce facem, după ce ajungem în America?
Vă fac rost de contracte. Cunosc un mahăr în divertisment.
Pe Bob Hope?
Și mai mare.
Sunteți gata?
Și așa, eu și gemenele ne-am început călătoria
peste jumătate de lume.
Din păcate, n-aveam cum să trimit un mesaj în America.
De aceea, e firesc că am fost considerat mort.
Nu! Doamne!
După 4 luni, Sandra scăpase de cele mai rele coșmaruri.
Când suna telefonul, nu mai credea că o sun eu.
Când trecea o mașină, nu se mai uita pe fereastră.
Aseară am discutat cu tatăl tău.
Nu mi-ai spus niciodată cum s-au cunoscut ai tăi.
S-au cunoscut în Auburn.
Dar detaliile? Cum s-au îndrăgostit,
circul, războiul...
Nu mi-ai povestit niciodată!
Pentru că, în mare parte, nici nu sunt adevărate.
Dar e romantic!
Nu e bine să comentez ce este romantic cu o franțuzoaică.
Îți iubești tatăl?
Toată lumea îl iubește. E un tip foarte simpatizat.
Îl iubești?
Trebuie să înțelegi...
Cât timp am crescut, era mai mult plecat.
Începusem să cred că mai are o altă viață pe undeva.
O altă familie, o altă casă.
Și că se duce la ei.
Sau că nu are o familie. Că niciodată n-a vrut o familie.
Orice ar fi fost, credeam că îi place mai mult cealaltă viață și că spune povești,
pentru că nu suportă plictiseala de aici.
- Dar nu e adevărat. - Ce e "adevărat"?
El nu mi-a spus niciodată măcar un lucru adevărat.
Uite ce e...
Știu de ce îl placi.
Toată lumea îl place.
Dar am nevoie să-mi spui că nu sunt nebun.
Nu ești.
Și cred că ar trebui să stai de vorbă cu el.
La Larry Pucist Chevrolet clientul e lăsat să vorbească.
Mașinile de la Larry Pucist au garanție din fabrică.
Puteți economisi până la 40%...
- V-am zis vreodată de... - Da.
De arțar și de Buick? Am mai auzit-o.
Știu pe cineva care n-a auzit-o.
Pomul a căzut pe mașină, a umplut-o de sirop de arțar
care a atras muștele care au rămas lipite
și au zburat cu mașină cu tot.
Dar adevărata poveste este cum am obținut mașina aia.
- Vedeți... - Tată.
Fiule.
Putem sta de vorbă?
Mă duc să mă apuc de vasele astea.
Vin să te ajut.
- Știi cum e cu aisbergurile? - Dacă știu?
O dată am văzut un aisberg.
Le aduceau în Texas pentru apă de băut.
Nu se așteptau să găsească un elefant înăuntru.
- Unul din ăla cu blană, un mamut... - Tată!
Ce?
Voiam să fac o metaforă.
Atunci, nu începe cu o întrebare.
Oamenii îți vor da un răspuns.
Trebuia să începi așa: "Chestia cu aisbergurile este..."
Bine. Chestia cu aisbergurile este că vezi numai 10% din ele.
Restul de 90% e ascuns sub apă.
Iar asta
e valabil și pentru tine.
Eu văd numai
ceea ce iese din apă.
Îmi vezi numai nasul? Numai bărbia?
Tată, habar n-am cine ești,
pentru că nu mi-ai spus niciodată un fapt real.
Ți-am spus mii de "fapte"! Asta fac eu, spun povești!
Spui minciuni, tată!
Minciuni amuzante!
Poveștile sunt pentru copiii de 5 ani la ora de culcare.
Nu sunt mituri complicate pe care le spui
când fiul tău are 10, 15, 20 și 30 de ani!
Te-am crezut!
Ți-am crezut poveștile mai mult timp decât ar fi trebuit!
Când am înțeles că tot ce mi-ai spus era imposibil,
m-am simțit ca un prost, pentru că te crezusem.
Ești ca Moș Crăciun și iepurașul de Paște la un loc: fermecător și fals.
Mă crezi fals.
Doar la suprafață...
Dar asta e tot ce am văzut.
Uite ce e...
Sunt pe cale să am
propriul meu copil.
Aș muri să știu că a trecut prin viață
fără să mă înțeleagă.
Ai muri?
Ce vrei tu, Will? Cum vrei să fiu?
Doar tu însuți.
Bun, rău, cum o fi! Măcar o dată, arată-mi cine ești!
Am fost eu însumi încă din ziua în care m-am născut.
Dacă nu înțelegi asta, e vina ta, nu a mea!
Tatăl tău se hotărâse că are nevoie de un birou.
Desigur, n-a vrut să fie în casă,
așa că...
Tu știi mai bine ce e important.
Ce-i aia?
În timpul războiului,
tatăl tău a fost dat dispărut. L-au crezut mort.
Chiar s-a întâmplat?
Nu chiar tot ce spune este o invenție.
Mă duc să văd ce face.
Mă duc să mă întind în pat.
Du-te.
După război, fiii Alabamei s-au întors acasă să-și caute de lucru.
Aveau un avantaj față de mine.
Erau vii. Eu eram oficial mort.
Ocaziile erau puține.
M-am angajat comis-voiajor. Mi se potrivea.
Despre Edward Bloom poți spune
că este un tip sociabil.
- Felicitări! - Mulțumesc, domnule.
Eram plecat cu săptămânile,
dar din două în două zile de vineri, puneam deoparte banii câștigați
pentru o casă adevărată,
cu gard din țăruși albi.
În câțiva ani, am adăugat alte produse și alte orașe, până ce zona mea
a ajuns să se întindă de la coastă și până-n vestul Texas-ului.
Edward?
Edward Bloom!
Sunt eu, Norther Winslow!
Nu pot să cred!
Am fost uluit să-l văd pe cel mai mare poet din Ashton și Spectre
tocmai în Texas.
Când ai plecat din Spectre, parcă mi-ai deschis ochii.
Aveam o viață întreagă pe care nu o trăiam.
Acum călătoresc.
Am văzut Franța, Africa, jumătate din America de Sud.
"În fiecare zi o aventură" este acum motto-ul meu.
E grozav, Norther!
Și ce faci aici?
Vreau să jefuiesc banca asta.
Toată lumea la pământ!
Aruncă-l aici!
- Vrei să-l iei? - Ce?
Pistolul!
Eu golesc casele de marcat,
iar partenerul meu se va ocupa de seif.
Tu! Ajută-l pe prietenul meu!
Haide!
Îmi pare rău, doamnă. Sincer!
Dar nu vreau să sufere nimeni.
Nu de-asta plâng.
Numai că...
Nu mai sunt bani.
Banca e falimentară. Dar nu mai spuneți nimănui!
S-a dovedit că economiile și creditele fuseseră furate deja...
Nu de bandiți, ci de speculanții din afacerile imobiliare.
Haide!
Norther!
Aproape 400 de dolari numai din sertare!
Cât era în seif?
Asta e tot? Tot seiful?
Mă tem că da.
Asta e cecul tău!
N-am vrut să pleci cu mâna goală.
Norther, motivul pentru care...
I-am povestit lui Norther de fluctuațiile banilor în Texas
și efectele asupra prețurilor în afacerile imobiliare.
Faptul că aplicarea laxă a legii
făcuse depozitele vulnerabile.
Auzind aceste vești, Norther a rămas cu o singură concluzie...
Mă duc pe Wall Street. Acolo sunt toți banii.
Zilele mele de infractor luaseră sfârșit...
Mulțumesc pentru ajutor!
...dar ale lui Norther abia începeau.
Când Norther a făcut primul milion, mi-a trimis un cec de 10.000 de dolari.
Am protestat, dar a zis că e onorariul meu
în calitate de "consultant de carieră".
Erau de ajuns ca să-i cumpăr soției mele o casă
cu gard din țăruși albi.
Iar asta era toată bogăția pe care și-o poate dori un bărbat.
Simțeam că mă usuc.
Înțeleg.
Ar trebui să-ți aduc un pulverizator,
ca să te stropesc ca pe o ferigă.
Haide...
Eu nu cred că am să mă "usuc" vreodată.
Continuă! Vin imediat.
- Ești Jennifer Hill? - Da.
Iar tu ești Will.
Te-am văzut într-o poză. Așa te-am recunoscut.
Kenny, hai să renunțăm la lecție.
Ne întâlnim săptămâna viitoare.
Trebuie să-i dau banii lu' mama?
Dacă tu nu-i spui, eu nu-i spun.
Cum l-ai cunoscut pe tata?
Pe-aici era traseul lui,
așa că venea foarte des.
Tot orașul îl cunoștea.
Ați avut o aventură?
Chiar ai spus-o!
Mă așteptam să te învârți în jurul subiectului măcar vreo oră.
L-am văzut în compania femeilor. Flirtează. Așa a făcut mereu.
Am crezut mereu că o înșală pe mama, dar n-am avut niciodată dovezi.
Pot să te întreb ceva?
Dacă ai găsit actul, de ce nu l-ai întrebat pe el?
Pentru că e pe moarte.
Nu știu cât de multe vrei să știi din toată povestea asta.
Ai o anume imagine despre el și ar fi greșit să ți-o schimb.
Mai ales acum atât de târziu.
Tata povestea multe lucruri pe care nu le-a făcut niciodată
și sunt sigur că a făcut multe despre care nu a vorbit niciodată.
Încerc să le împac pe cele două.
Mai întâi, trebuie să înțelegi
că, deși tatăl tău nu a intenționat niciodată să ajungă aici, tot a ajuns.
De două ori.
Prima oară, a ajuns prea devreme.
A doua oară, prea târziu.
Pe vremea aceea, tatăl tău lucra pentru el însuși.
Despre Edward Bloom poți spune
că era un om sociabil.
Oamenii îl plăceau.
Într-o noapte se întorcea după 3 săptămâni pe drumuri.
Și l-a prins o furtună cum nu s-a mai văzut.
Soarta are un mod al ei în care îți dă târcoale
și îți face surprize.
Omul vede altfel aceleași lucruri în perioade diferite ale vieții.
Orașul nu mai părea la fel acum, că îmbătrânise.
Un drum nou adusese lumea de afară în orașul Spectre
și, odată cu ea, adusese bănci, ipoteci și datorii.
Oriunde te uitai, vedeai oameni faliți.
Se vinde la licitație orașul Spectre. Deschiderea este la 10.000 de dolari.
Și așa, Edward Bloom s-a decis să cumpere orașul.
50.000!
Nu era un om bogat,
dar îi făcuse bogați pe alții și s-a dus să apeleze la ei.
Mulți nici nu văzuseră orașul.
Dar Edward l-a descris pentru ei.
Dar a fost de ajuns. Visul lui i-a convins.
Mai întâi, a cumpărat fermele.
Apoi a cumpărat casele. Apoi a cumpărat magazinele.
Oamenilor nu li s-a cerut să plece sau să plătească chirie.
Li s-a cerut doar să facă ce făcuseră și până atunci.
În acest fel, orașul nu va muri niciodată.
În 6 luni, trustul său cumpărase întregul oraș,
cu o singură excepție.
Tu trebuie să fii Edward Bloom.
De unde știi?
Nimeni nu vine aici decât cu treabă.
Și nimeni nu are treabă cu mine, cu excepția ta.
Cumperi întregul oraș.
Am trecut cu vederea casa asta și aș vrea să remediez situația.
Pentru ca orașul să fie păstrat, trustul trebuie să-l dețină în întregime.
Așa am auzit și eu.
Îți ofer mai mult decât face. Și nu va trebui să pleci.
Se va schimba doar numele de pe actul de proprietate.
Stai să înțeleg bine.
Cumperi mlaștina, dar eu rămân să locuiesc aici?
Tu vei fi proprietarul casei, dar ea va fi tot a mea?
Eu voi sta aici, iar tu vei veni când poftești.
Am înțeles bine?
În principiu, da.
Atunci, nu sunt de acord, domnule Bloom.
Dacă nu se va schimba nimic,
prefer să nu schimb felul în care lucrurile au rămas neschimbate.
Nu vei pierde nimic. Poți întreba pe oricine.
De ce cumperi pământ, domnule Bloom?
Criza vârstei de mijloc?
În loc să cumperi o decapotabilă, cumperi un oraș?
Mă face fericit să-i ajut pe oameni.
Nu sunt convinsă că ar trebui să fii fericit.
- Îmi pare rău. Te-am jignit cu ceva? - Nu.
Ai făcut exact cum ai promis.
Te-ai întors. Doar că te așteptam mai demult.
Ești fiica lui Beamen!
Numele tău e altul acum. Te-ai măritat?
Aveam 18 ani. El, 28. Totuși, diferența era prea mare.
N-am să-ți vând casa asta, domnule Bloom.
Înțeleg.
Mulțumesc pentru timpul acordat.
S-a înțepenit.
- Îmi pare rău. - Nu-i nimic. Las-o.
- Nu... - Te rog! Pleacă!
Pleacă!
Majoritatea bărbaților ar fi acceptat eșecul și ar fi trecut peste asta.
Dar Edward nu era ca majoritatea bărbaților.
Au caractere complet diferite,
dar o singură pereche de picioare.
Timpul trecea, iar el găsea mereu câte ceva de reparat,
până ce vechea dărăpănătură nu a mai fost deloc așa.
Partea cea bună este că aveau niște numere noi.
Până am ajuns în Havana,
am pus la punct un număr nou, folosind doar ukulele și o armonică.
Poți s-o lași acolo...
Nu.
Nu...
Nu te simți jenată. N-ar fi trebuit să te las să crezi că...
Îmi iubesc soția.
Da, știu.
De când am văzut-o prima oară și până voi muri,
ea e aleasa mea.
Norocoasa!
Îmi pare rău, Jenny. Sincer.
Așteaptă! Edward!
Într-o zi, Edward Bloom a plecat
și n-a mai venit niciodată în orașul pe care îl salvase.
Cât despre fată...
Se crede că a ajuns o vrăjitoare nebună.
Ea însăși a devenit o legendă.
Iar povestea se încheie acolo unde a început.
Logic, nu poți fi vrăjitoarea. Era bătrână când el era mic...
Ba e logic, dacă gândești ca tatăl tău.
Pentru el au existat pe lume doar două femei:
mama ta
și toate celelalte.
Într-o zi,
am înțeles că iubeam un bărbat care nu mă putea iubi.
Trăiam într-o poveste.
Nu sunt sigură că e bine că ți-am spus.
Ba nu. Voiam să știu.
Mă bucur că știu.
Am vrut să fiu importantă pentru el, așa cum ai fost tu.
Dar asta nu s-a întâmplat niciodată.
Eu am fost doar o poveste.
Iar cealaltă viață a lui
era cea adevărată.
Mamă?
Josephine?
Will!
Ce s-a întâmplat?
Tatăl tău a avut un atac cerebral. E sus, cu mama ta și cu doctorul Bennett.
Își va reveni?
Bănuiesc că nu pot
să rămân cu el.
În caz că se trezește... Ar trebui să fiu aici.
Rămân eu.
Du-te acasă cu Josephine. Rămân eu în noaptea asta.
- Se poate? - Bine.
Mă suni, dacă...
Te sun.
- Vrei să stai puțin cu tata? - Da. Mulțumesc.
Mă bucur că nu vrei să discuți cu el.
Ce mă supără pe mine cel mai tare este când
încerci să vorbești cuiva care nu poate să te audă.
Eu și tata avem un avantaj.
Noi nu discutăm niciodată.
Tatăl tău ți-a povestit despre ziua în care te-ai născut?
De vreo mie de ori. A prins un pește imposibil de prins.
Nu asta. Povestea adevărată. Ți-a spus-o?
Nu.
Mama ta a venit la spital pe la ora 3 după-amiaza.
Un vecin a adus-o, pentru că tatăl tău era plecat
în Wichita.
Te-ai născut cu o săptămână mai devreme, dar n-au existat complicații.
A fost o naștere perfectă.
Tatălui tău i-a părut rău că nu a fost aici.
Pe atunci, nu se obișnuia ca tații să asiste la naștere,
așa că, oricum, n-ar fi contat prea mult.
Asta e povestea adevărată despre cum te-ai născut.
Nu e prea interesantă. Nu?
Dacă ar fi să aleg între versiunea reală
și cea elaborată, aia cu un pește și cu o verighetă,
cred că aș prefera-o pe cea elaborată.
Dar asta e doar părerea mea.
Mie mi-a plăcut versiunea ta.
Tată?
Tată, vrei să chem asistenta?
Vrei ceva? Cu ce să te ajut?
Vrei niște apă?
Vrei un pic de apă?
Râul...
Râul?
Spune-mi cum se întâmplă.
Ce să se întâmple?
Spune-mi cum mor.
Adică ce ai văzut în Ochi?
Nu știu povestea asta. Nu mi-ai spus-o niciodată.
Bine. Am să încerc.
Am nevoie de ajutorul tău. Spune-mi cum începe.
Chiar aici.
Bine. Bine.
E dimineață,
suntem în spital, iar eu am adormit. Mă trezesc
și văd că te simți un pic mai bine.
Tată?
Pari altfel.
- Tată? - Hai să plecăm de-aici!
Dar nu poți să mergi!
Adu scaunul cu rotile!
Mai repede! Nu avem mult timp!
După ce plecăm de la etajul ăsta, am scăpat!
Luăm scaunul cu rotile
și evadăm.
Will, ce faci?
Doctorul Bennett încearcă să ne oprească.
Noi zburăm pe coridor,
cu infirmierii după noi.
Mama și Josephine sunt acolo.
Nu e timp de explicații!
Ieșim...
Charger-ul tău e acolo. Numai că e nou-nouț!
Te ridic în brațe.
Ești aproape ușor ca pana. Nu pot să-mi explic.
Lasă-l! Nu mai avem nevoie de el!
Apă! Vreau apă!
- Unde mergem? - La râu!
Mergem pe Glenville, ca să evităm
traficul lent din zona bisericii.
Și, pe măsură ce ne apropiem de râu,
vedem că toți sunt deja acolo.
Și vreau să zic
toți!
E incredibil!
E povestea vieții mele...
În mod ciudat, nu există nici măcar un chip trist.
Toți se bucură să te vadă
și își iau rămas bun de la tine.
Rămas bun, tuturor! Adieu!
Fata mea din râu.
Iar tu devii ceea ce ai fost mereu.
Un pește foarte mare.
Și așa se întâmplă.
Da...
Exact așa.
Mamă?
Ai auzit vreodată o glumă de atâtea ori, încât ai uitat de ce e amuzantă?
Apoi o auzi din nou și, dintr-o dată, parcă e nouă.
Îți amintești de ce ți-a plăcut încă de prima oară.
Și a zis că se va lupta cu uriașul care avea 5 metri!
- Fugi de-aici! - Tată! Nu-i așa?
Ba e chiar așa.
Vezi? Era un uriaș.
Cred că asta a fost ultima farsă a tatălui meu.
Un om și-a spus poveștile de atâtea ori, încât s-a confundat cu ele.
Poveștile trăiesc mult timp după el.
Și, în acest fel, el devine nemuritor.
Traducerea: DVD Retail
Revizuire: muLineZu